Sergejs Kozlovs PRĪDIS CYKURZS
Rudiņa mežā gaišs vokors. Aizapeikstēja i apklusa nazynoms putyns. Začs aizskrēja pi ryuča, nūsasāda i stuoja klauseitīs, kai ūrdz iudiņs.
– Iudiņ, iudiņ, iz kurīni tu skrīņ? – pavaicuoja Začs.
– Nu akmisteņa iz akmisteņu pa akmistenim skrīnu!
– Pa akmistenim. Labi jam! – padūmuoja Začs. – Kab maņ tai byutu.
Atguoja Skudra.
– Kuo staigoj apleik? – pavaicuoja Začs. – Mudri zīma, a tu volkojīs pa mežu?
– Vajag, – saceja Skudra. Īsmēle viedreitī iudiņa i guoja prūm.
– Stuovi! Parunuosim, – saceja Začs. Skudra nūstuoja.
– Par kū?
– Par kū gribi.
– Maņ nav laika runuot, – saceja Skudra. – Iudiņa juonas. – I aizguoja.
– Tod to dzeive! – nūsapyute Začs. – Skudrys suokušys nosuot iudini, nav ar kū i parunuot. Ogruok koč kaida nabejs sieņs atsarostu, varātu kū puorsprīst. A niu i sieņs nazkur nūsaglobuojušys.
– A tu parunoj ar mani, – saceja Prīdis Cykurzs. Jis gulēja sūpluok pi ryuča. – Es vacs, vysa kuo asu redziejs.
– Kū ta tu esi redziejs? – pavaicuoja Začs.
– Dabasus, – saceja Cykurzs.
– Kas ta jūs nav redziejs? Dzie, kur ir!
– Nā-a, es tī beju, augšā, – nūsapyute Cykurzs. – Mani ļūbēja Viejs. Gadējēs, atlidoj, – Vasals, Cykurz! – Vasals, es soku, kur beji pagaiss?
– Beju aizalaids da jiurys, stumdieju laivys. – Tai beja. A tu kuo taids biedeigs?
– Nazynu, – saceja Začs.
– Ek, dzeive beja! Nu reita pīsamūst, vyss mežs ānā, a pi myusu jau sauleite! Sauleite sasylda. Viejs atskrīn – šveikstim, prīcojamīs! A pa nakti zvaigznis. Tai i verās acīs. Maņ vīna patyka. Taida zaļa, mīleiga. Tik pasaruoda, jau i muns Viejeņš kluot. – Laissimēs, – soka, – da zvaigznis, Cykurz! – Tuoli tok! – Myusim tys nikuo! – Sajem i tik ness.
– Labi stuosti, dzedeņ, – nūsapyute Začs.
– Dzeivuojom labi, Zač. A kū tī runuot. Kuo ta pats taids kai apsamuocs, jauns tok?
– A kur ta jis niule, Viejs?
– Lidinej. Viejs, jis vysod jauns. A es, redzi, vacs, nūkrytu. Kam es vajadzeigs.
– Tev biedeigai, dzedeņ?
– Nā-a, Zači. Guļu, verūs dabasūs, klausūs iudineitī, īraugu zaļū zvaigzneiti – par Vieju īguodoju.