Raibīs Suņs DZEIVE AR MUNU BABU
Pīkdine. Nu tai piec pulkst. 15.00.
Tys bej seņ. Tod, kod vēļ maņ spolvys iz kryušu i vādara naauga.
Nu tai – as jau beju nu školys acagrīzīs ar smaidūšu sejis izteiksmi, jo prīcuojūs par skaistajīm dobys skotim i atdūtū porodu Vuļa veikalā. Paverūt sātys durovys, dzieržu babeņis saucīņi :
– Oskareņ, tys tu? Navelc kuojis zemē – aizej iz pogrobu piec būrkonu. Vuorēsim zupu! Tik pajam rūkā zylū spani i pogroba atslāgys!
Tai, napuoruovis kuojis, taisnā ceļā typynuoju iz pogrobu piec būrkonu. Pa ceļam kuopnēs puorrunuoju puors vuordus ar sābru kači Leo. Jam īt labi. Tyku pogrobā, i, losūt nu bļakys spaņa uorā apveitušūs būrkonus, štukuoju – “ i mes vysi reiz byusim taidi saveituši , i zam smiļts ”, bet nu vēļ jī nūderēs šudiņdīnys zupā. Tai as uotri ar rūkom struoduodams pīlasieju tūs … būrkonus, skrīnu atpakaļ, lai gaideitu jaunu dorbu, kū baba liks.
– Vot bab` tev būrkoni! – varūneigri soku as.
– A, Jetus, Jetus! Cik vīņ! As byutu koč ar skaudzi pīlasiese! – tai baba maņ
As kluseibā pi seve “ Paļdis babeņ !!! ”.
– Moš as jūs nūmozguošu i sagrīzšu? – intrigejūši vaicuoju
– Nui, nui. I veļ sašņitkavuosi kuopustus. Pi reizis! – atskaņ nu zemis, jo baba iz tuburetkys siež.
– Yes, yes – paspryuk maņ svešā mieļā
Ar puors minotu nūzakaviešonūs sovu uzdavumu asu paveics.
– Nu niule vari īt acapyust, voi gruomotu palaseit! – teik maņ nūscāts
Aizguojs sovā ustobā īslādzu radeju, i pajiems rūkā zaļū, obligatuos literaturys gruomotu “ Zaļā zeme”, acalaižūs gulta i suoku laseit, kai beja ogruokūs laikūs .
Munai babai ari nav garlaiceigi, jo jei sovā bolsā suok “ Jaunova Svātuo “. Saulei caur lūgu spīžūt maņ viersā sovus storus, as suoku nuokūšū nūdaļi.
“ … Dīvs apsažāloj … “ – atskaņ skons nu kuknis pusis pavodūt tū leidz ar buļvu grīžšonys trūksni iz tāva taiseituo dieleiša.
Puoršķiru gruomotai nuokūšū lopu, i pazaverūt iz sovom šmukajuom kuojom, nūsprīžu, ka reit kuoju nogi byutu juonūgrīž.
– “ Dīva Muote sorgoj myus…” – baba valk nuokušū dzīsmi, bet ar pīpyuli, jo cik varu saprast i īzadūmuot, tod jei līk sagatavuotū zupys kotlu iz gāzis pļitys.
Bet tys nanūteik, jo zupys kotlys ar švunku graudoj pi zemis.
– Ak, Tu vacuo mauka!!! – Baba aizabļaun dzīsmis vydā.
I as, gruomotu rūkuos sažņaudzs, jiutu kai, okupejūt kuknis greidu, pašķeist muni grīztī būkroneņi, kuopusteņi….
– “… mītesteibā Tovā “ – baba dabeidz sovam dzīduojumam rindeņu. „Oskareņ, pajam vannā lupotu i aj šur – šudiņ ēsim captys buļvys”
Ceļūs i eju. Nu, baba tok juoklausa!